![Candela](https://www.ifokus.se/u2/d2c1b9004715991d3bc969938d3190a3/avatar/region-s106-canarias.jpg)
Inget stöd från föräldrarna
Ååååh.. Nån som har samma problem med sina föräldrar? Att de tycker att hela grejen med att utredas är nonsens. Att det handlar om olika personlighetsdrag och inget annat. Att få höra "Jag kan inte minnas att du verkade ha någon störning som barn".
Att jag jämt är enormt trött beror enligt mamma förmodligen på något fysiskt problem (fastän jag varit hos läkare flera gånger utan att hitta något fel). Att jag inte klarar av att jobba heltid eller plugga beror på stress. (Ja, men VARFÖR är jag så enormt mycket mer stress-känslig än andra..?)
Samma visa var det under min sons utredning. "Han bara är sån". "Det är väl inget fel på honom". "Det ska jämt sättas stämplar på folk". Han fick i slutändan en autism-diagnos.
Om jag hittar orsaken till varför jag mår som jag gör så hoppas jag på att kunna få handfast hjälp med att avsluta studierna. Jag hoppas på att få redskap för att minska stressen i livet, för att få samma möjlighet som andra att få ett jobb och en arbetsbelastning som passa mig utan att behöva gå in i väggen gång på gång.
Är det något negativt? Ska jag istället fortsätta kämpa på egen hand, utan att komma någonstans, som jag gjort de senaste 3 åren?
Någon mer som känner igen inställningen?
Tyvärr är en del på det viset. De ser inget annat ön negativt med diagnoser.
Jag tycker absolut du ska göra en utredning så du kan få rätt hjälp.